Obrúsená

Dátum výroby

Už som nejaký piatoček oficiálne dospelá a zatiaľ môžem potvrdiť, že sa nestalo nič, čo by sa nedalo vysvetliť tým, že niekto niekde potreboval nakresliť čiaru do tabuľky.

Chápem, prečo ju máme. Niekde tá hranica byť musí. Je celkom nepraktické zisťovať pri každom človeku zvlášť, či už môže podpísať papier, rozhodovať sa za seba alebo niesť následky svojich rozhodnutí. Dátum je jednoduchý. Dátum sa dobre zmestí do kolónky. Dá sa z neho vypočítať presné číslo a systém má pokoj.

Lenže človek sa do kolónky zmestí trochu horšie.

Čoraz viac mi príde, že dátum narodenia je vlastne len dátum výroby. Informácia o tom, kedy sa konkrétny kus objavil na svete. O jeho súčasnom stave už hovorí dosť málo.

Dve veci vyrobené v rovnaký deň môžu po rokoch vyzerať úplne inak. Jedna bola väčšinu času niekde odložená. Druhá fungovala každý deň. Tretia už bola párkrát opravovaná. Štvrtá má škrabance presne tam, kde sa jej ľudia najčastejšie dotýkali. Piata možno stále vyzerá skoro ako nová.

Ani jedna tým automaticky nie je lepšia.

Sú len inak používané, inak skladované, inak udržiavané, inak obúchané.

Pri ľuďoch je to ešte horšie, pretože aspoň k spotrebiču dostanete návod.

K nám zjavne nie.

Rovnaký rok

Vždy mi prišlo zvláštne, ako veľmi radi porovnávame ľudí, ktorí sú približne rovnako starí.

Ten už býva sám. Tá už presne vie, čo chce robiť. Niekto bez problémov cestuje sám cez pol sveta, niekto si tri razy nacvičí vetu predtým, než niekam zavolá. Niekto vie vybaviť veci, pri ktorých by som ja zomrela radšej napísala e-mail, ale potom ho rozhodí situácia, ktorú by som ja považovala za úplnú banalitu.

A skoro každý občas pozrie na niekoho druhého a pomyslí si, že ten už je akosi viac dospelý.

Možno preto, že si dospelosť predstavujeme ako jednu vec. Ako keby existoval tajný checklist, ktorý človek postupne odškrtáva.

Vodičák. Práca. Peniaze. Bývanie. Vedieť telefonovať cudzím ľuďom bez toho, aby sa človek predtým psychicky pripravoval tri pracovné dni. Vedieť, čo robiť s daňami. Mať názor na matrace.

A niekde medzi tým sa zrejme má dostaviť pocit, že dobre, už som hotová.

Lenže ja poznám ľudí, ktorí vedia perfektne zvládnuť všetko praktické a potom ich úplne rozloží jedna veta od človeka, na ktorom im záleží. Poznám aj takých, ktorí pôsobia trochu stratene až do chvíle, keď sa naozaj niečo stane. Potom sú zrazu najpokojnejší v miestnosti.

Dvaja ľudia môžu mať rovnaký dátum výroby a pritom mať za sebou úplne inú prevádzku.

Inú mieru slobody. Iné množstvo zodpovednosti. Iné bezpečie. Iných ľudí okolo seba. Iné veci, ktoré už museli vedieť, pretože ich za nich jednoducho nikto iný neurobil.

A tiež úplne iné veci, ktoré ešte nikdy riešiť nemuseli.

To posledné sa podľa mňa dosť podceňuje.

Nie všetko, čo človek nevie, je jeho chyba. Niekedy to len nikdy nepotreboval vedieť.

A nie všetko, čo vie, je dôkazom nejakej výnimočnej vyspelosti. Niekedy to proste potreboval vedieť príliš skoro.

Preto mi príde trochu smiešne predstierať, že dátum dokáže určiť viac než dátum.

Administratívne určite.

Ľudsky už menej.

Miesto

Potom sú veci, pri ktorých ani neviem, či sú moje.

Možno by som bola rovnaká, keby som vyrastala niekde úplne inde. Možno nie. To sa už nedá veľmi otestovať, pokiaľ niekto nevymyslí možnosť nahrať človeka do paralelného vesmíru a porovnať výsledky.

Niektoré veci sa však na človeka jednoducho nalepia z prostredia.

Na malom mieste sa napríklad pomerne skoro naučíš, že anonymita je trochu luxus.

Ľudia sa poznajú. Ľudia poznajú ľudí, ktorých poznáš ty. Niekto niekoho videl. Niekto niečo počul. Niekto sa iba pýtal. Niekto to určite nemyslel zle. A niekedy sa k tebe informácia o vlastnom živote vráti z opačnej strany skôr, než si si stihla uvedomiť, že bola informáciou.

Nie je to vždy zlé.

Niekedy je príjemné, keď človek niekam príde a nemusí vysvetľovať, kto je. Keď niekto pozná tvoju rodinu. Keď sa veci dajú vybaviť jednou vetou, pretože ten druhý už vie polovicu kontextu.

Inokedy by som najradšej na chvíľu vystúpila z vlastného mena.

Asi aj preto mám tak rada pocit, keď som niekde, kde ma nikto nepozná.

Nie kvôli obchodom, ruchu alebo tomu, že by všetko väčšie automaticky bolo lepšie. Práve naopak, po chvíli ma veľa ľudí začne dosť unavovať.

Ale je zvláštne príjemné ísť po ulici a vedieť, že pre ľudí okolo si iba ďalšia osoba v zornom poli.

Nevedia, odkiaľ si. Nevedia, koho poznáš. Nevedia, aká si bola pred piatimi rokmi. Nevedia, kam ideš, a hlavne ich to vôbec nezaujíma.

Môžeš byť na chvíľu nikto konkrétny.

Potom sa vrátim domov a stačí málo, aby som zase presne vedela, kde som.

Nie preto, že by som mala potrebu romantizovať každý kopec a každý kus trávy. Niektoré kopce sú otravné hlavne vtedy, keď po nich treba ísť hore. Niektoré cesty sú obyčajné cesty. A blato zostáva blatom, nech naň človek hodí akokoľvek pekný filter.

Len ich poznám.

Poznám to svetlo. Viem, kde býva ráno zima aj keď inde už svieti slnko. Viem, ktorým miestom sa človek vráti domov rýchlejšie a ktorým príjemnejšie. Niektoré veci si všimnem až vtedy, keď som pár dní preč.

A keď niečo poznáš dosť dlho, začne to na tebe pracovať aj bez tvojho súhlasu.

Nejaké veci ťa naučí hovoriť.

Iné radšej nehovoriť.

Niečo vyriešiť sama.

Niečo neriešiť vôbec.

Vedieť, kedy sa oplatí vysvetľovať a kedy je omnoho príjemnejšie povedať dobre a ísť si po svojom.

Neviem, ktoré z tých vecí by vo mne boli aj tak.

Asi to ani nepotrebujem vedieť.

Obrúsená

Slovo obrúsená môže znieť trochu negatívne.

Ako keby zo mňa niekto postupne odoberal materiál, až zostalo menej.

Lenže obrusovanie nemusí znamenať poškodenie.

Kameň sa tiež väčšinou nezmení preto, že sa mu jedného dňa prihodí jedna obrovská dramatická udalosť. Je tam voda, vietor, zem, zima, teplo. Niečo doňho narazí. Niečo okolo neho prejde. Väčšinu času by ste pri ňom mohli stáť celý deň a neuvidíte vôbec nič.

A napriek tomu má po rokoch iný tvar.

Ľudia budú asi podobní.

Niečo urobí miesto.

Niečo rodina.

Niečo ľudia, ktorí zostali, a niečo tí, ktorí odišli.

Niečo rozhovor, na ktorý si človek pamätá roky. Niečo tisíc rozhovorov, z ktorých si nepamätá ani jeden konkrétny.

Niečo prvý raz, keď sa ocitne niekde sám a zistí, že mu to vlastne vôbec neprekáža.

Niečo človek, ktorému povedal priveľa.

Niečo človek, ktorému nepovedal skoro nič.

A podľa mňa obrovskú časť práce odvedú úplne obyčajné dni.

Tie sa však pri rozprávaní o sebe veľmi zle používajú.

Keď sa niekoho spýtate, čo ho najviac ovplyvnilo, očakávajú sa udalosti. Niečo, čo má začiatok, koniec a ideálne aj dátum. Dá sa to povedať v troch vetách a druhý človek prikývne, že áno, toto dáva zmysel.

Oveľa horšie sa vysvetľuje tisíc večerov za rovnakým stolom.

Spôsob, akým sa doma riešili problémy.

Kto prišiel, keď sa niečo pokazilo.

Komu sa dalo niečo povedať bez rozmýšľania.

Čo bolo normálne.

Čo sa nikdy nehovorilo.

Ktoré otázky sa kládli stále.

A ktoré ani raz.

Také veci nemajú dátum. Často si ani nevšimneme, že sa dejú.

Len sa niekde ukladajú.

Preto neverím, že existuje jeden deň, keď sa človek stane dospelým. Existuje deň, keď sa zmenia pravidlá, ktoré preňho platia. To je užitočné a asi aj nevyhnutné.

Ale človek samotný je vtedy stále len tým, čím bol večer predtým, plus jedno ráno navyše.

Vek hovorí, ako dlho som tu. Nehovorí, čo sa počas toho času dialo.

A už vôbec nehovorí, čo sa ešte nestihlo diať.

Som teda asi nejaká priebežná verzia. V niečom zabehnutá viac, než by som chcela. V niečom prekvapivo nepoužiteľná. Niektoré hrany zo mňa už prostredie obrúsilo a iné zostali celkom ostré.

Niečo sa možno časom ešte vyhladí.

Niečo dúfam nie.

A veľa vecí sa ma zatiaľ ani nestihlo dotknúť.

To mi príde celkom fajn.