Nie

Včera som niekomu, na kom mi záleží, napísala nie. Nebola to žiadna veľká vec. Nikto odo mňa nechcel obličku ani účasť v pochybnom televíznom programe. Len niečo, čo sa mi v tej chvíli nechcelo, a tak som napísala, že nie.

Teda najprv som napísala: Dnes asi nie, prepáč, som trochu unavená a ešte musím... Potom som sa na tú vetu chvíľu pozerala a uvedomila si, že vyrábam ospravedlnenie dlhšie než samotné rozhodnutie. Vymazala som únavu, povinnosti aj jedno zbytočné „asi“. Ostalo iba dnes nie.

A potom som pozerala na obrazovku, či sa po tom niečo nestane.

Práve tie sekundy po odoslaní sú na celom „nie“ najhoršie. Samotné slovo je krátke a celkom jasné, ale kým sa objaví odpoveď, dokážem si okolo neho postaviť celý menší problém. Či som to nenapísala príliš chladne. Či sa druhý neurazí. Či sa teraz nezačne vypytovanie, po ktorom budem musieť svoje nie obhájiť ako seminárku, na ktorú som sa, samozrejme, začala pripravovať večer pred odovzdaním.

Cudzím ľuďom sa niekedy odmieta ľahšie. Ak sa urazia, bude to nepríjemné, ale nezmení to miesto, ktoré majú v mojom živote. Pri blízkych mi záleží aj na tom, čo bude potom. Nechcem ich sklamať, nechcem pokaziť náladu a už vôbec nechcem zistiť, že ich láskavosť fungovala iba dovtedy, kým som súhlasila.

Preto k jednoduchému nie často prikladám celé vysvetlenie. Dôvod, náhradný termín, uistenie, že mi na nich stále záleží, a takmer aj pečiatku z obecného úradu. Akoby bez dostatočne dobrého dôvodu nebolo platné.

Niekedy je celý dôvod naozaj iba nechcem. To sa mi hovorí oveľa ťažšie než všetky tie dôvody okolo.

Veď len

Veď len poď. Veď len na chvíľu. Veď len povedz. Veď len ukáž. Veď len si robím srandu.

Keď po mojom nie príde „veď len“, zvyčajne sa práve začalo druhé kolo. Nikto pritom nemusí zvýšiť hlas. Stačí úsmev, milý tón alebo spôsob, pri ktorom vyzerám precitlivene už len preto, že svoje nie zopakujem.

Dohováranie, starostlivosť alebo vtip sa odmietajú oveľa horšie než obyčajné naliehanie. Keď niekto povie „veď len“, odrazu už neodmietam iba tú vec. Odmietam aj predstavu, že som pohodová, milá a že nekazím zábavu. A to je dosť práce navyše na tri písmená.

Veta veď si robím srandu sa navyše objavuje podozrivo často až vo chvíli, keď sa niekto nesmeje.

Moje nie nemusí platiť navždy. Môžem si to rozmyslieť, mať o hodinu inú náladu, zajtra viac energie alebo o týždeň zistiť, že som sa bála zbytočne. Robím to bežne. No to, či sa moje nie zmení, by malo zostať na mne. Keď ho niekto skúša obchádzať dovtedy, kým nepoviem áno, iba čaká, kedy ma prestane baviť brániť vlastnú odpoveď.

Viac než samotná otázka ma zaujíma to, čo príde po nej. Veľa sa dá zistiť z toho, ako sa človek správa, keď nedostane, čo chcel. Či sa opýta raz a počúva. Či zo mňa nezačne ťahať dôvod, ktorý potom môže rozobrať na súčiastky. Či ma nepotrestá tichom, chladom alebo malou poznámkou, ktorú vraj nemám brať vážne.

Keď niekto rešpektuje moje rozhodnutia iba vtedy, keď sú rovnaké ako jeho, chcem to vedieť skôr, než mu zverím niečo väčšie.

Nič sa nemení

Najviac si pamätám práve tie odmietnutia, po ktorých sa nestalo vôbec nič. Niekto povedal dobre a pokračoval v rozhovore. Niekto zmenil plán bez toho, aby mi to ešte trikrát pripomenul. Niekto si všimol, že som ustúpila, a nepriblížil sa znova len preto, aby zistil, či to náhodou predsa len dovolím.

Zvonka sú to úplne obyčajné chvíle. Nie je v nich veľké gesto ani veta, ktorú si treba zapísať do denníka. Práve preto ich mám rada. Človek nemusí vysvetliť vlastnú hranicu do poslednej čiarky a druhý z nej neurobí udalosť na celý večer.

Môžem povedať nie a medzi nami sa nič nezmení.

Dôvera pre mňa vyzerá aj takto. Druhého môže moje nie zamrzieť, môže byť sklamaný alebo mu môj dôvod môže pripadať čudný. Ani ja nereagujem na všetko dokonale a občas potrebujem pár minút, aby moja tvár prestala hovoriť veci skôr než ja. Ak je sklamaný, nemusí z toho robiť trest.

Bezpečný človek sa mi po jednom odmietnutí nezačne vzďaľovať, nebude si môj súhlas viesť v tajnej tabuľke a pri najbližšej príležitosti neotvorí stĺpec dlhuješ mi. Jedno nie neprepíše všetko, čo medzi nami dovtedy bolo.

Pri takých ľuďoch sa mi častejšie chce povedať áno. Viem totiž, že by rovnako prijali aj druhú odpoveď. Súhlas má inú váhu, keď nie je jedinou bezpečnou možnosťou.

Možno to znie ako veľmi nízka latka. Aj je. Napriek tomu o ňu ľudia zakopávajú s obdivuhodnou pravidelnosťou.

Dobre

Slovo dobre vie byť, samozrejme, aj hrozba. Záleží na bodke, troch bodkách, čase odpovede a asi sedemnástich ďalších veciach, ktoré dokážem analyzovať, keď sa mi nechce spať. Ale existuje aj obyčajné dobre. Také, ktoré neznamená dobre teda, zapamätám si to, iba rozumiem.

Včera mi prišlo presne také.

Nespýtal sa prečo, neprišlo žiadne veď len ani zmena tónu, ktorú by som mohla najbližšiu hodinu skúmať ako úplne normálny človek niekto, kto očividne nemá nič lepšie na práci. O chvíľu prišla fotka mačky sediacej v krabici, do ktorej sa zjavne nezmestila, a rozhovor pokračoval niekde úplne inde.

To bolo celé. Nikto sa k môjmu nie nevracal, nerozoberal ho ani nehľadal spôsob, ako sa opýtať ešte raz trochu inak. Večer nebolo čo opatrne opravovať.

Ešte stále mám potrebu baliť odmietnutia do mäkkých vrstiev. Pridávam prepáč, aj keď som neurobila nič zlé. Ponúkam vysvetlenia skôr, než si ich niekto vypýta. Občas poviem áno len preto, že sa mi nechce riešiť všetko, čo by mohlo nasledovať po nie. Toto sa zo mňa asi nevytratí jedným odvážnym stlačením tlačidla Odoslať.

Učím sa aspoň rozoznať ľudí, pri ktorých tie vrstvy nepotrebujem. Zatiaľ mi ide lepšie to rozoznávanie než samotné nie, ale aj to sa počíta.

Včera som pred odoslaním vymazala slovo prepáč. O pár minút sme riešili mačku v krabici, do ktorej sa nezmestila. Tým bolo vybavené.